ГАЛА ТИЙМ представя:
ДЖОН ТРАВОЛТА
СКАРЛЕТ ЙОХАНСОН
Какво правиш още тук? Джорджиана тръгна преди час.
Пиши го на сметката ми.
Ще го впиша в архива ти. Сметките все някога се плащат.
ЛЮБОВНА ПЕСЕН ЗА БОБИ ЛОНГ
Участват още: ГЕЙБРИЪЛ МАХТ
ДЕБОРА КАРА ЪНГЪР
ДЕЙН РОУДС
ДЕЙВИД ЙЕНСЕН КЛЕЙН КРОФЪРД
СОНИ ШРОЙЪР, УОЛТЪР БРЮ, КЕРЪЛ САТЪН
Оператор: ЕЛИЪТ ДЕЙВИС
Времето не беше приятел на Боби Лонг.
Кроеше заговори срещу него и го караше да вярва, че е щедър.
А след това го съсипваше.
Всички бяхме загубили Лорейн. И то дълго преди да умре.
Сценарий и режисура: ШЕЙНИ ГЕЙБЪЛ
Не паркирай тук, ще те глобят. - Не виждам знак, мис Дейзи.
Няма проблем! Ще стигна до тротоара и пеш.
Вземи ми една бира.
ПАНАМА СИТИ, ФЛОРИДА
Намери ли си работа? - А ти изчисти ли?
Онзи Боби се обади отново.
Отново ли? - Не помниш ли, че звъня онзи ден?
Не си ми казал. Какво искаше?
Искаше... Да ти каже за Лорейн.
Какво за нея?
Тя... е починала.
Какво?
Умряла е! Обади се, защото мислел, че ще искаш да знаеш.
Лорейн е починала и ти не си ми казал?
За Лорейн! Нека почива в мир.
И сега какво? Лорейн най-накрая ви изрита?
Никога не би го направила.
А и Бог не би го позволил.
Така ли? И защо?
Защото двамата с Него се познаваме добре.
Сесил ми се вижда съсипан. Накарай го да хапне нещо.
До скоро.
Тя не означаваше нищо за теб. А и ти за нея.
Не мислех, че ще ти пука.
Скъпа, стига... Спри, спри, спри!
Виж... Съжалявам.
Защо не сготвиш нещо за вечеря? После ще си вземем порно.
Отивам на погребение. Освен ако не съм го пропуснала,
защото ти си забравил да ми кажеш, че майка ми е мъртва!
Задник такъв!
Махам се. - Тя не ти беше майка!
Пърслейн? Пак се обажда Боби Лонг.
Не знам дали ме помниш, но...
...пропусна погребението на майка си.
Довиждане.
Имаш ли цигари?
Съжалявам.
При Сесил ли отивате? - След малко.
Ще се видим там. - До скоро.
Имаш ли огън? - Нали нямаше цигари.
Нямам за Джуниър.
Трябва да ги намали. Има ужасен емфизем.
Кашлицата ме кара да потръпвам от усещането, че съм смъртен.
Той ще бъде красив труп, но аз не искам да допринеса за това.
Разбира се! Човек трябва да допринася само за своята смърт.
Свърза ли се с момичето? - "Той ще бъде красив труп..."
Добре бе, Чарлз Дикенс! Вярваше ли, че ще ме затрудниш?!
Аз съм Господин Гений. - Тарикат!
Ню Орлиънс е град-сирена. Град на легенди и илюзии.
Град, от който Лорейн избяга, и в който избягахме ние с Боби.
Далеч от Алабама и от живота, който вече не беше наш.
Когато я видях за последно, мислех, че ще се оправи.
Кога беше това? - Преди няколко години.
През октомври ще станат шест.
Толкова дълго ли не сме я виждали? - Ти не си я виждал.
Трябваше да дойдем в болницата с теб.
Трябваше да направиш много неща.
"Отново у дома ще пее Лорейн Уил"
Идвам.
Това къщата на Лорейн ли е?
А ти кой си?
Никой. Просто живея тук.
Влез.
Готино местенце. - Благодаря, стараем се.
Ти си много млад за да си Боби. - Защото съм Лоусън.
Добре...
Съжалявам за майка ти. Ти... много приличаш на нея.
Извинявай, че те събудих. Още не е следобед.
Боби! Имаме гости, събуди се!
Остави си багажа, ние не хапем.
Сок? - Не.
Ставай, Боби! Тя дойде. - Кой?
Пърси. Момичето е тук. Ставай!
Кога е погребението?
Беше вчера. Много хубаво погребение.
Трябваше да дойдеш, момиче.
Това си е твое мнение.
Не си дошла тук току така.
Сигурно вече знаеш за къщата. - Какво за нея?
Къщата беше на майка ти.
Сега ще ти кажа каква е ситуацията с къщата.
Лорейн остави къщата на трима ни.
С Лоусън имаме две-трети, а ти имаш само една-трета.
Какво е направила? - С Лоусън живеем тук отдавна.
Майка ти не е идвала от години.
Едва ли е вярвала, че ти ще проявиш интерес.
Тя много умееше да прави грешки.
Ние ще останем тук, Пърслейн. Това е нашият дом.
Няма проблем.
Аз и не искам да живея в тая дупка с двама непознати алкохолици.
Вие сте алкохолици, нали?
Но не сме непознати. Бяхме й приятели и се грижехме за нея.
И в тази дупка на нас ни е добре.
Тя не е за момиче като теб.
А сега ще стана.
Можеш да гледаш, ако искаш. За мен няма значение.
Трудно ми е да повярвам, че не си виждала гол мъж досега.
Толкова дърт не съм виждала.
Знам, че не си непорочна.
Говорих с гаджето ти, не му помня името.
Пълен селянин. Явно не си го избрала заради ума му.
Ти не знаеш нищо за мен!
Но това ще се промени, ако ще живеем заедно.
Нали?
Ще се видим после. Отивам за цигари, моите са в промоция.
Радвам се да те видя, Пърслейн.
Толкова пораснала!
Обикновено не е чак такъв гадняр. Но всички сме разстроени за Лорейн.
Но той е прав. Не мога да остана тук.
Баба често разказваше за къщичката, която Лорейн била направила за мен.
Явно е говорила глупости.
Но няма проблем.
Нищо тук не ме изненадва.
От болницата изпратиха нещата й.
Лорейн би искала да ги вземеш.
Носеше ги навсякъде.
Тя обичаше тези книги.
Мога да ги занеса на някой антиквар.
Ще ти помогна.
Няма нужда.
Аз исках да дойда на погребението. Но не ми предадоха навреме.
Толкова прилича на Лорейн!
Помня първият път, когато ме заведе да я слушам.
Бях завладян от нея.
Да...
Тогава ти беше... затворен...
Задавен от сребърната лъжица.
Тя беше така красива!
Беше.
"Сърцето е самотен ловец"
"Твоите песни докоснаха душата ми. Боби Лонг"
Какво ще искате, момчета?
Казвал ли ти е някой, че ухаеш като парижанка през пролетта?
Чувам го всеки ден. Ще ядете ли?
Адвокатът ще се свърже с нея. - Имаме право да останем 1 година.
Да дойда ли по-късно?
Знаеш ли колко е смъртоносен пролетният аромат на парижанката?
Не по-смъртоносен от луизианка, на която й досаждат.
Яйца с бекон и за двамата.
За мен каша със сирене, скъпа.
Нямаш капка срам!
Защо не легна на леглото, скъпа? - Господи!
Щях да дойда да се гушнем. Нямам нищо против.
Щяхме да се гушнем като гълъбчета.
Стига! Защо си й подарил това?
Това е история за неудачници.
За незабележими хора. Прекрасна е. Чела ли си я?
Чела ли си изобщо някоя книга? Лорейн не знаеше, че е поетеса.
Наистина много обичам да пробуждам вдъхновението.
Например Лоусън е писател. И то много добър.
Наистина? - Пише книга за мен.
Забележително!
Глава първа: Станах, напих се, заспах.
Глава втора: Станах, напих се, заспах...
Много остроумно! Ти си срам за гените си.
Е...
Коя е моята стая? Каза, че имам право да остана.
Смятам да живея тук, докато ви писне и се махнете.
Ние няма да се махнем никога! Не си го и помисляй!
Нека вземе стаята на Лорейн. Аз ще спя при теб.
Става. - Ти полудя ли?
Иначе може да открие истината. Няма да изкара дълго тук.
Ти ще се погрижиш за това.
А и нали винаги се оплакваш, че леглото ти е студено.
Много си кльощав за моя вкус.
Май си падате по книгите, а?
Повечето са на Боби. Професорите имат много книги.
Той? Професор? - Беше много добър.
А ти наистина ли си писател?
Боби си мисли, че съм. Тази кашони са на Лорейн...
Е, и?
Аз познавах майка ти добре. - Колко добре?
Не беше лесно да я разбереш, но вратата на сърцето й беше отворена.
Чувала съм, че по-скоро е имало въртяща се врата.
Пърслейн Хомини Уил.
Откъде знаеш името ми?
Знам много за теб.
С майка ти бяхме близки... От детството.
Заедно измислихме името ти.
Ти беше златно момиче и тя те кръсти на златно цвете.
Ето го.
Красивата златна тученица.
Нали знаеш, че това цвете е плевел. Когато бях на 9, един съсед
ми го каза, защото стъпках доматите му. Градинарите го мразят.
Мразят и глухарчетата.
Но всички деца обичат да си играят с глухарчета.
Цветовете на твоето цвете се затварят през нощта.
Благодаря.
По дяволите! Последният път, когато те видях, беше бебе.
Само аз ли не си спомням как съм живяла с Лорейн?
Тя пееше тук. Бях на твоите години.
Беше невероятна! Съжалявам за нея.
Недей. Искам боб с ориз и една бира, моля.
Чух, че си отседнала при Боби. - Отседнала съм в дома на Лорейн.
Не започваш ли училище скоро? - Аз не уча, а сервирам.
Трябва ли ви сервитьорка? - Тук сме двамата с чичо Ърл.
Знаят ли, че не ходиш на училище?
Разбраха и са много разстроени. Все едно им е свършила водката.
Това е Пърси - дъщерята на Лорейн. Тя ще поживее с нас.
Ела. - Станала си много хубава.
Разполагай се, скъпа.
Аз съм Рути, а това е приятелят ми Рей.
Тук сме от 23 години. Отпусни се и си пийни бира.
Намери ли си работа? - Написах няколко молби.
Живеете с това младо маце? - Да, млада е.
Преди ги водехте всяка вечер. Всяка вечер различно пиче.
Кой от вас хърка като банциг?
Боби. Ако е на гръб, трябва да го обърнеш.
Гледах по Медицинския канал, че хъркането се лекува
като прережеш гърлото на пациента.
Мисля, че дойде моментът да ви разкажа една история.
Като дете се движех с момчета малко по-големи от мен.
Едно лято... Бях на десет или единадесет.
Правехме това, което правят всички момчета в Алабама.
Ловяхме риба, играехме бейзбол, плувахме и лъскахме бастуна.
Но освен тези невинни забавления на детството,
дните ми включваха и много разговори за онова чудесно нещо,
наречено "пиче".
Не бях сигурен какво е точно, но бях сигурен, че е вълшебно.
За него се говореше винаги само шепнешком.
Вървях през нивите и си повтарях: Пиче, пиче, пиче...
Един ден всички играехме бейзбол заедно.
Тогава дойде Лирой Тъбървил.
Лирой беше върхът на сладоледа. Той беше на 12!
Раменете му вече бяха широки, а пръстите - боядисани от тютюн.
Лирой се настани до трета база, бръкна небрежно в джоба си,
извади оттам нещо и започна да си го подхвърля.
Гледах как се прави на тарикат
със загадъчното си съкровище, летящо нагоре-надолу.
Не можах да издържа и попитах: Какво е това, Лирой?
Всички млъкнаха.
А Лирой ме погледна, подсмихна се
и ми каза: Това е пиче, Лонг. Моето пиче.
Лицето ми почервеня, а дъхът ми се ускори.
Той имаше перфектната жена и си я подхвърляше във въздуха.
Гледах и знаех, че за първи път съм видял Бог.
Исках я само за себе си.
Но Лирой захапа съкровището си,
качи се на колелото и ни остави, тънещи в прах и желание.
В този момент, на 10-годишна възраст
реших да посветя живота си на търсенето на своята любов,
която да мога да нося в себе си завинаги.
Прибирам се.
Във Флорида ли?
Внимавай! "Не можем да откъснем дори страница от живота си,
но можем да изгорим цялата книга."
Жорж Санд. - Мислех, че ще те затрудня.
Не искам да я лъжем.
За какво й е къща на тая пикла? Нали каза, че е дупка.
По-добре й е без нея.
А и когато продадеш книгата си, всичко ще се промени...
Да, ще отидем в Париж, ще пием вино и ще пишем лоша поезия.
Всичко ще бъде идеално.
"Умираме само веднъж. Но пък толкова дълго!"
Молиер.
Тя дойде, скъпа.
Този път ще се погрижа по-добре за нея.
До утре, скъпа.
Майка ти идваше често тук.
Защо говориш толкова за нея?
Сигурно защото ми липсва.
Да не си бил влюбен в нея?
Всички я обичахме.
Тя имаше подход към хората.
Не я познавах.
Преди да умре, баба ми каза, че Лорейн винаги ще бъде егоистка.
Най-накрая ми каза и за баща ми.
Какво ти каза? - Че е саксофонист от Мемфис.
Връзка за една нощ.
Баба искаше да знам, че като си отиде оставам съвсем сама.
И беше права.
Така й не видях Лорейн. Не я чух и как пее.
Майка ти те обичаше. Ти беше всичко за нея.
Седеше точно там, където си седнала ти.
Винаги пишеше. Наричаше това дърво "Дървото на живота".
Много тъпо.
Сбъркала си уреда. - Моля?
Ако искаш да се самоубиеш, трябва да се пъхнеш във фурната.
По дяволите! Май си пълна с енергия.
Боби! Стани да видиш какво е направила Пърси.
Спри да викаш, за Бога!
Виждам какво не е направила - не си е отишла.
Тя няма да си отиде. И двамата изглеждате отлично.
Добро утро и на вас.
Чух, че не ходиш на училище? Пропусна ли някой клас?
Няколко... 10-и 11-и и 12-и. Имаш ли нещо против?
Господи! Живеем под един покрив с провалена личност.
Значи сме си лика-прилика. Аз поне се издържам сама.
Слушай,
Стига да не се излежаваш по цял ден
и да не разсейваш Лоусън, не ми пука какво ще правиш.
А ти имаш работа.
Трябва ли да я тормозиш така?
Искаш ли да остане?
А не смяташ ли, че ако й помогнем...
На нея? ...тя ще успее.
Знам за какво искаш да й помогнеш! Да си свали гащичките.
Това искаш! - Забрави! - Забравих.
Лятото в Ню Орлиънс е тежко и неподвижно.
Хайде да играем джин. - Не виждаш ли, че имам работа?
Майната ти!
Къщата на Лорейн се стесняваше с всеки изминал ден.
Намали музиката, момиче! Не виждаш ли, че работи?
Докога смяташ да седиш тук и да ни пушиш от цигарите?
Лоусън ми позволи.
Цигарите на Лоусън са червени, а моите са зелени.
Не може да пушиш от зелените. Те са на Боби!
На Боби!
Какво е това отвратително нещо, което пиеш?
Бира с доматен сок. Закуска за шампиони.
Шампионът на отрепките.
Писна ми от ужасното ти поведение, момиченце!
Независимо дали ти харесва, аз съм най-зрелият мъж в къщата
и ти ще ме уважаваш!
Досега бяхме търпеливи от уважение към Лорейн.
Но няма да позволя да продължиш да се излежаваш като паразит.
"Работи така, сякаш ще живееш сто години.
Моли се така, сякаш ще умреш утре." - Какво каза?
Бен Франклин го е казал.
Той навярно е имал основание.
Знаеш, че си търся работа. А ти само говориш за миналото си.
Аз съм професор. Трубадур. Поет!
И не е твоя работа как живея. Ще поемеш своите задължения.
А ти?! Живееш в къщата ми.
Трябва да си благодарен... - Нашата къща!
Може да изкараш някой долар, ако водиш "приятели".
Лорейн го е правила, нали? Повечето наркомани го правят.
Нямаш ли уважение към мъртвите, по дяволите?!
Говориш за майка си, Пърси!
Освен това...
Всички знаем, че и ти не си непорочен ангел, Пърслейн.
Спала ли си някога с двама мъже едновременно?
Така ще изкараш много пари за цигари.
Майната ти!
Ти ли си най-зрелият мъж? Възрастният!
Не разбираш ли, че аз съм едно обикновено момиче?
Писна ми да хленчиш за бедната Лорейн! Да те уважавам?
Че теб кой те уважава? Жена ти или децата, които никога не виждаш?
Какво ти казах за нея?
Господи!
Знам какво си мислите за мен, но ученето ми се видя загуба на време.
Не е.
Знам, че не е. Не съм някакво тъпо хлапе.
Искам да съм нормална, но животът ми не е такъв.
А какъв е? Какво искаш от живота?
Ако мога да избирам ли?
Обещай, че няма да се смееш.
Не знам дали мога да обещая.
Бих искала, ако мога да работя в болница.
Да работя на рентген или нещо такова.
Добре. Може ли да попитам защо?
Не знам...
Харесва ми как изглеждат костите на снимките.
Като портрети, само че отвътре.
Знам, че звучи... Звучи много глупаво.
Не е глупаво.
Ало, кой се обажда?
Съжалявам. - Мислех, че съм заключила.
Все забравям, че в къщата има жена.
Боби появи ли се? - Трябва да ти кажа нещо, Пърси.
Тревожиш се за него, нали?
Не... Ти какво ще правиш днес?
Ще отида в центъра да си потърся работа.
Искаш ли придружител?
Да.
Обадете се следващата седмица. - Благодаря.
Е?
Може да ме назначат на непълен работен ден.
Ти не плащаш наем. Можеш да работиш по-малко.
Трябва да бъда по-далеч от Боби. Да съм на работа денонощно.
Мога да ти помогна да стигнеш до рентгена. Да вземеш диплома.
Да бе. А после може да вляза и в Харвард.
Може.
Ядеш като разпрана. - А ти пък пиеш много.
Добре... - Може ли да прочета книгата ти?
Едва ли. - Защо?
Каквото напиша, го изхвърлям. - Колко време я пишеш?
Много дълго и недостатъчно. - Ти завърши ли колеж?
Да, дори имах честта да стана асистент на Боби Лонг.
Защо се махнахте от колежа?
Поради много причини.
Кажи една от тях.
Много неща станаха накуп...
А Ню Орлиънс ни се видя много романтичен.
И романтичен ли е?
От време на време.
Наистина ли ще ми помогнеш за дипломата?
Да, наистина.
Защо? - Че какво друго имам да правя?
Ще спреш ли да пиеш?
Защо?
Защо не? Какво друго имаш да правиш?
Добре.
Къде е онова копеле?
Сигурно виси в някой бар и се оплаква, че е неразбран.
Не бива да си пилееш времето в тревоги за Боби Лонг.
Той не си пилее времето. Днес си прекарахме добре, нали?
Да.
Хайде да си отиваме, скъпа.
Ще се видим после.
У вас сигурно е доста претъпкано. Как върви работата ти?
Там не можеш да се усамотиш. Защо не дойдеш у нас?
Ще помислиш ли по въпроса?
Върнах се!
Не се ли радвате да ме видите?
Аз не. - Можеше да се обадиш.
Попитай ме де! "Боби, какво си ми донесъл?"
Чипове?
За покер или за ротативки?
А къде ми е колата? - Продадох я.
Пърси, пусни музика. Имаме повод за празнуване.
Какво си направил? - Не ти трябваше кола.
Това е малцово уиски. Кога за последно си пил такова?
За колко я продаде? - За 300 долара.
Продал си колата ми за 300 долара?! Побърка ли се?!
Помисли, преди да ме удариш! Нали помниш?
Лицето ми е счупено.
Нямах никакви пари.
Защото чекът ти е тук. Това също!
От адвоката е. Крайно време е да й кажем... Какво правиш?
Дай ми само 5 минути. А после постъпи, както решиш.
Я колко хубаво е станало тук!
Щях да счупя телевизора по-рано, ако знаех, че ще вземеш Стайнбек.
Имам да ви казвам нещо важно. Хайде, седни!
Седни бе, човек... Я стига си страдал за оная бракма!
Ще постоя.
Добре, затворете очи.
Затвори си очите де! - Няма да ги затворя.
Хайде, Лоусън!
Отвори очи, скъпа. Поздрави от една учителка,
чието сърце навремето за кратко бе притежание на Боби Лонг.
"Дава се в уверение на това, че Пърслейн Уил е завършила 11-и клас
и може да премине в 12-и клас."
"Защо сме на света, ако не..."
Робърт Браунинг. В програмата за 12-и клас.
Така ли се извиняваш? Или искаш да биеш неговата оферта?
Хитро!
Разбира се, че ще учи език. Искаш да говориш френски, нали?
Глупости! Не може да започне език в 12-и клас.
Значи имаме английска литература, европейска история,
география, психология и... История на изкуството.
Музиката ще й хареса. - Няма да ходя.
Няма да ходя на училище.
Всичко е уредено! Знаеш ли какво ми струваше това?
Очакваш да съм ти... Кажи ми какво печелиш ти?
Няма да си вкъщи по цял ден. - Знаех си!
Не, не, виж...
Ти ме накара да се замисля. Каза, че си само едно момиче.
Може би с годините съм обръгнал, но ти наистина си само едно дете.
Като онези, на които преподавах преди години.
Знам, че ти се струваме ужасни, но ние имаме какво да ти предложим.
Трябва да го направим.
А освен това... Мисля, че го дължим на майка ти.
Колкото и да не ти се вярва, ние също сме били деца.
Ти си безсрамен лъжец! Защо мислиш, че ще се справя?
Защото с Господ се познаваме. Той не те събра с нас случайно.
Училището започва след месец. Може и да ти е забавно.
Чак пък забавно?! - Чуй, скъпа!
Това е една от песните на майка ти.
Тази музика!
Тя щеше да се гордее с теб.
Какво мислите за лицето ми?
Виждате ли тази кост? Счупена е и се мести.
Какво е станало?
"Не се бий честно с непознат." Артър Милър
Това е от бой? Загубихте ли?
Загубих много повече.
Мислите ли, че разваля външният ми вид, госпожице?
Мисля, че още сте хубав.
Много мило!
Вие двамата имате ли сексуални отношения?
Хайде стига, доктор Рут! - Няма нищо лошо.
Сексът е хубаво нещо! Само бъдете мили един с друг.
Останете млади, възможно по-дълго! И бъдете нежни!
Ще започнем със запаметяване. - Нека да е сократовия метод.
Така ли? И кой от двама ни е Сократ и кой е Платон?
Ако искаш, няма да меся. - Ти си Сократ. Учителя!
Така си е. - Млъкнете! Така не уча нищо.
Английският ти е отвратителен.
Изправи се, Пърслейн Хомини.
Защо да не уча в леглото? Този стол е много неудобен.
Трябва да ти е неудобно. Иначе мозъкът заспива. Изправи се!
Имаш лоши навици. - Ти ми говориш за лоши навици?
Не се ебавай с Учителя!
Кажи каква е ролята на Небраска в американската литература?
Не трябваше ли да уча столиците?
Глупости! Учи това, което е важно. Не протакай.
Какво означава това? Нямам картонче за "протакам".
Ти си непоправима!
Да протакам - да си влача задника така бавно и мързеливо,
че да стана пълен нещастник. - На кого викаш нещастник?!
Мамка му! - Хайде!
Небраска е щатът на Вила Картър - една от първите ни романистки.
А на изток към Мисури е живял Самюел Клемънс или Марк Твен.
На юг към Канзас Уилям Бъроуз е прекарал последните си години.
Стига, стига!
Едва ли ще изучават Бъроуз в католическото училище.
А трябва!
Направи питие на приятеля си. - Нямаме сок.
А какво е това в чашата?
Няма мирис. - Тогава сипи водка в него.
Хайде! - Трябва да спрем.
Обещах на Пърси, ако учи. Погледни ни! Съсипани сме.
Кога спря да пиеш?
Преди 19 часа, докато преговаряхме.
Спа ли?
Не.
Никой не ни притиска. Нито нея, нито нас.
Ако искаш да спреш, направи го постепенно. Довери ми се.
Махни бутилката и ще премахнеш изкушението.
Какво правиш тук?
Реших да оставя Лоусън малко да поспи.
Оставих го в спалнята. Ела, седни.
Днес изглеждаш много красива, Пърслейн.
Само покойната ми баба ме наричаше така, но благодаря.
Помниш ли как се стига до там?
Да, знам къде е. И май трябва да тръгвам.
Притеснена ли си?
Не...
Да.
Искаш ли да дойда с теб до там?
Няма нужда.
Знам, че ще се справиш.
А ние ще те чакаме тук, за да ти помогнем с домашните.
Все едно съм в друга реалност! Аз и домашни - много странно.
Да.
Гледай все пак да не закъснееш много.
Няма.
Дали ще се върне право тук? - Къде да отиде едно младо момиче,
ако не право при възрастните си съквартиранти?
И тя не е много лесна. Измъчва ме с музиката си!
Трябва да се слуша само онова, което е на грамофонни плочи.
Моите деца знаеха това. Бях им баща и ги бях научил.
Все още си им баща.
Един ден те ще разберат.
Когато завършиш книгата.
Децата ми дори не ме познават.
Не може ли да правим нещо друго? - Какво например?
Откъде да знам! Да отидем за риба. - Ти не ловиш риба.
Може би трябва да започна.
Да правя нещо.
Може би трябва да започнеш да работиш по проклетата си книга.
Не знам как свършва историята.
Шах и мат! Да се махаме от тук! Депресирам се от нас двамата.
Ще ви кажа нещо за живота:
Живот, в който не си опитал всичко, което може...
Не си заслужава да се живее.
Я, нашето дете-чудо се върна. Разкажи ни всичко!
Защо си излязла от училище по-рано, скъпа?
Не ми е мястото там.
Оценявам това, което правите, но няма да ходя там.
Какво? - Трябва да си намеря работа.
Ще работиш тук в почивните дни. - Наистина ли?
Но ако ходиш на училище. - Браво, Ърл!
Есента в Ню Орлиънс идва бавно.
Тревата остава упорито зелена, но жегата минава в нежна топлина.
Пърси навакса с училището. Тя беше изненадана.
Ние не бяхме.
Зимата дойде преди да разберем, че лятото си е отишло.
Изведнъж виното започна да остава след края на деня.
Това бе повече, отколкото бихме могли да мечтаем.
Някой да каже на креолите, че и в Луизиана има зима.
И да ги уведоми за новото изобретение, наречено отопление!
Къде скри водката, Пърси? - Ти ми каза да я скрия.
Така е, но къде я скри?
Ти ми каза да не ти казвам. - Откога започна да ме слушаш?
Къде е водката? - Лоусън, Боби иска водката!
Коледа е, Пърси. - Добре, под стълбите е.
Мога да се закълна, че беше твой ред за прането.
Не забравяй омекотителя с мечето.
Ти не си девствена, нали?
Някои хора биха те нарекли непоносим старец за тия приказки.
Терминът е "мръсен" старец, а не "непоносим" старец.
А ти си младо, разцъфващо цвете.
Задоволи любопитството ми. Девствена ли си?
А ти? - Аз имам деца.
А защо не ги виждаш?
Това е добър въпрос, но ти не отговори на моя.
Опитвам се поне веднъж да бъда сериозна, Боби.
Истината е, че искам да ги видя. Много ми липсват.
Ако някой иска да види децата си, той със сигурност ще ги види.
Ами ти? Помниш ли майка си? Когато живеехте заедно?
Не, не я помня.
Опитвах се да си спомня нещо.
Да си спомня гласа й или аромата й...
Каквото и да е.
Мислех много и исках да имам някакви спомени.
И започнах да си ги измислям.
Как се гримира и ми говори в огледалото.
Или как ми прави страхотни сандвичи със сирене.
Всякакви измислени спомени. Любимият ми беше,
как ме води да гледам, когато пее, а един мил мъж
ми носи коктейли "Шърли Темпъл".
Измислих си толкова спомени, че накрая...
Започвах да вярвам, че наистина я помня.
Но тя не дойде да ме вземе и аз просто я забравих.
И спрях да се преструвам.
Истинска елха? - Откъде я взе?
Падна от един камион. - Друг път!
Добре де, беше "Волво". - Ще я сложим отпред, да се вижда.
Дадено.
Лоусън, къде е прането?
Мамка му!
Лоусън...
"Помня деня, в който се превърнах от протеже в довереник.
Той пазеше ревниво тайните си. Пазеше своята загадъчност.
Но след като ми разкри първата, скоро не остана нито една.
Бях пред библиотеката, когато видях униформата му -
- искряща риза с цвета на Великден и онази проклета шапка.
Томи ходеше целеустремено. Сякаш всичко в него казваше "Готов съм!"."
Аз съм Томи, за твое сведение. - Звучи точно като теб.
"Той мина покрай мен.
Направих комплимент на шапката му и получих една усмивка.
Усмивката, която даваше на всяка жена, която му хванеше окото.
Усмивката, с която отговаряше на всички неудобни въпроси.
Усмивката, която даваше на децата си, когато потърсеха вниманието му."
Хубаво... Но изречението не ми харесва.
Всички изречения са лоши. Затова украсявам елхата с тях.
Да, но определено... Всъщност...
"Томи се качи по стълбите, взимайки по 2 стъпала наведнъж -
- той бе олицетворение на истинския син на Юга.
Аз бях само един от стотиците, които той омагьосваше два пъти седмично.
Всяко негово представление бе шедьовър.
Томи размахваше ръце пред аудиторията,
сякаш работеше с въображаемо ласо."
Повече ми харесваше с "примка". - На мен ми харесва с "ласо".
Преди години се доверяваше на мнението ми.
Преди години беше по-лесно да ти се доверявам.
Никой не може да танцува по-добре от Боби Лонг.
Но това сладурче има талант.
Защо не си така мила постоянно? - И какво ще спечеля?
Неподправено удоволствие.
Дръж похотливите си очи по-далеч от момичето.
Какво? Тя не ме харесва. Харесва Лоусън, а не мен.
Нали харесваш Лоусън?
Ти си пиян. - Така е. Наистина съм пиян!
Но няма проблем, защото Лоусън ще ни прибере.
Тази вечер той е само мой. Каза ли им новините, мили?
Мислехме, че след празниците той може да се пренесе при мен.
Просто го обсъдихме.
Лоусън не е влюбен в теб.
Това не твоя работа, Боби.
Виждал съм го с жена, която обича истински.
Жена, която е проникнала във всяка молекула на съществото му.
Която е обладала мислите му и го е превърнала в човек-желание.
Нося белезите на неговата любов. Разказвал ли си й?
Обяснявал ли си й каква е разликата между любовта
и временното топло легло?
Не се заяждай с нея. Не съм казал, че ще се изнеса.
Само казвам истината.
Жената заслужава да знае истината!
А ти си свободен да постъпиш както искаш.
Наистина ли? Най-накрая съм свободен?
Искам да кажа нещо по повод на това, че пием за любовта
и приятелството между нас.
"Приятел или враг си ти, скрил черен сребърник в чорапа си.
От теб струи приятелско сияние,
дори когато ти ме лъжеш, изправен пред дълбоката ми тайна.
Сърцето ми звъни под твоя чук.
Обичах го за злото толкова, колкото и за доброто.
Приятелят ми, моят враг.
Главата му в измамен облак."
Браво!
Защо не кажеш това, което наистина искаш да кажеш?
За всяка дума ли трябва да влизаш в някаква роля?
Или това е идеята? Да си всеки друг, само и само да не си самият ти.
Искаш да ми кажеш, че си разочарован от мен?
И аз съм разочарован от теб.
Не съм искал да пиша проклетата ти книга.
Твоето изкупление и моето опрощение, нали?
Не платих ли достатъчно?
Девет шибани години!
Съжалявам, разбираш ли?
Ужасно съжалявам, мамка му!
Това е Дилан Томас.
"За теб и за другия".
Лесно е.
Лека нощ, Боби.
Мамка му!
Добре ли си? Може ли да вляза?
Тази вечер си извъртя голям номер, а?
Лоусън ще ме остави сам!
Винаги съм го знаел.
Заслужих си го!
Ще умра сам.
Той няма да те остави. - Ще ме остави.
Винаги ще бъде до теб.
Наряза книгата за мен и я окачи на елхата!
Скъпа... напиках се.
Хайде да си лягаш. - Да...
Много е студено, нали?
Как е той?
Май че пикае кръв. - По дяволите!
Тази вечер не беше на себе си. Страх го е от лекари.
Сигурно е нещо бактериално. Нищо страшно.
Ще се изнесеш ли? - Не.
Обичаш ли я?
Не.
Тя е много мила.
Така е.
Тревожиш ли се за него?
Да.
Какво е станало, Лоусън?
Когато се запознах с Боби, той бе по-голям от живота.
Правеше, каквото си иска и пак имаше идеално семейство.
Студентите го обичаха. Началниците го мразеха.
Жените го желаеха. Успя да ме убеди в големия ми талант
и сигурно дори аз бях малко влюбен в него.
Постоянно бяхме заедно.
Имаше една жена, за която смятах да се оженя,
а нейната приятелка си падна здраво по Боби.
Той прекарваше повече време с нас, отколкото със семейството си.
Една вечер малкият му син имаше бейзболен мач.
Беше от две полувремена и аз го убедих да пийнем преди да отиде.
Казах му, че после ще отида с него на мача.
Той все повтаряше, че трябва да тръгва.
От едно питие станаха две, после три...
А после онзи идиот - племенникът на декана
влезе и обяви,
че спи с гаджето ми и всички го знаят, освен мен.
Замахнах да го ударя. Той се наведе.
Боби се намеси и глупакът счупи костта му.
Боби полудя. Направо го преби от бой.
Стана толкова късно...
Знаех, че Бен ще ни чака.
Но когато отидохме на стадиона, него го нямаше.
Нямаше никой.
Не биваше да остава сам...
Беше съвсем малко момченце, а нощта бе много тъмна.
Всички коли по онзи път бързат за някъде.
Нямаше начин шофьорът да го види.
Той беше толкова малък.
Боготвореше татко си!
Джулиет каза на Боби да се маха и да не се връща никога.
Каза му, че има нужда от по-добър мъж.
И дойдохте тук?
Мястото става за писане.
Далеч от дома, с добри университети.
Боби искаше да започне на чисто. А аз реших да дойда с него.
Ако не бях аз, онази нощ можеше...
Не знам какво стана.
Бяхме чели прекалено много книги.
Просто в този град има нещо.
Това е всичко.
Трябва да поспиш.
Нося ти закуска в матрака.
Благодаря, мадам.
Боби стана ли?
Не. Да го събудя ли?
Дай ми ризата, моля те.
Благодаря.
Весела Коледа...
... на мен!
Готина шапка!
Ще те водя на лекар, старче. И махни това от пишката си.
Какво ти пука? Нали го наряза?
Това не значи, че искам книгата ми да хване трипер.
Имах нужда да прочета нещо хубаво за себе си.
Намери ли нещо?
Не.
Не исках да обърквам нещата между теб и Джорджиана.
И аз не исках да кажа онова, което казах.
Не помня нищо от снощи. Не знам кой какво е казал.
Не искам и да си спомням.
Хайде! - О, подаръци!
Весела Коледа!
Онази вечер къщата беше наш дом. На всички нас.
Трябваше да й кажем истината, но така и не можахме да решим кога.
А и на Коледа човек може да вярва във вълшебства.
Онази вечер напомни на Боби и мен живота който бяхме забравили,
докато не се появи тя.
Беше приятно да си го спомним.
Поне за една вечер.
Преядох.
И аз. - И аз.
Ще ми се да имаше сняг.
И на мен. - И на мен.
Но обичам дъжда.
И аз. - И аз.
Все някога трябва да се изпикаеш.
Не мога, докато ме гледаш. - Виждал съм те да пикаеш.
Станах срамежлив!
Изпикай се веднага!
Най-вероятно ти няма нищо.
И без това живях достатъчно.
Господи, колко е студено!
Няма нищо, пикнята е бистра. - Друг път! Не ме лъжи.
Добре, беше малко розово. Няма да отида.
Лоусън, имаш ли някой разказ, който да не си нарязал?
Трябва да напиша нещо, което да прочета пред класа.
И не се допускат изключения. - Значи си добре по английски.
Добре съм с четенето. Не съм писател.
Какво си облякъл? - Какво ти пука?
Ти си готова да замръзнеш, но няма да облечеш дрехите на Лорейн.
Този халат и жената, която го носеше струват 100 пъти повече от теб.
Станало ли е нещо? - Ще й кажеш ли? - Какво?
Боби трябва да отиде на лекар. Все още пикае кръв.
Крие го от седмици.
Добре... Надявам се, че не носиш и дамско бельо.
Естествено, че нося! На късмет е.
И без това ще ми свалят гащите и ще ми сложат престилка без гръб.
Всички ще ми видят маркуча.
Така е! Всички умират да видят твоя маркуч.
И задника ми. - Хайде.
Какво ти казах? Задникът ми е навън.
Я?
Къде е Боби? Направих му любимата супа.
Оставиха го за изследвания. - Добре ли е?
Мисля, че да. Просто искат да се уверят.
Тогава можеш да поканиш Джорджиана на вечеря.
Днес е на работа. Има ли някакъв повод?
Имам среща. - Сериозно? Това е нещо ново.
Реших, че е крайно време да имам някакъв личен живот.
Чудесно! Тази рокля нова ли е? - Да.
Е, донякъде.
Боби беше прав.
Няма смисъл дрехите й да събират прах. Била е слабичка.
Трябваше да видиш как се закопчах. - Гледай да остане закопчана.
Аз съм голямо момиче, Лоусън. При това отдавна.
Това документи за САТ ли са?
Съветникът ми ги даде. Мислех да ги изхвърля.
Ако съветникът смята, че можеш, значи ще отидеш в колеж.
Колежът струва пари. - Има стипендии.
Ще трябва да замина.
Ще заминеш.
Трябва да тръгвам. - Няма ли да те вземе?
Не, имаме среща.
Не можеш да се прибираш сама. Обади се и ще дойда да...
Ще ме докарат. Ти трябва да прекараш малко време с Джорджиана.
Не си ходил у тях от преди Коледа, нали?
Нали каза, че искаш да чуеш музиката на Ню Орлиънс.
Този го познавам. - Сериозно?
Какво правиш тук, слънчице?
Приятелят ми Шон ме доведе. Шон, това е Джуниър.
Много ми е приятно! Свириш страхотно, пич!
Наистина страхотно!
Защо не знам, че си такъв печен саксофонист?
Вече не свиря често. Нямам...
Нямам дробовете за това.
Как е Боби? - Май е по-добре от теб.
Ще свириш ли още? - Тайни, ела да те запозная.
Това не може да е сладкото момиченце Пърслейн!
Не ме помниш, нали? - Не, съжалявам.
Когато майка ти пееше тук, тя те слагаше на онзи стол.
Страшно сладурче. Моята задача беше да ти нося "Шърли Темпъл".
Помниш ли? И Джуниър свиреше с Лорейн тогава.
Беше в групата й, нали? Бяха най-добрите тук.
Когато не ходеха нагоре-надолу.
Пърслейн, искам пак да дойдеш да видиш стария Тайни.
Имаш "Шърли Темпъл" от мен.
Ще се видим после.
Бил си в групата на Лорейн?
Естествено, че бях. По онова време всички бяхме.
Така беше редно.
Ние с Лорейн... бяхме близки
по едно време.
Помня я с тази рокля. На теб ти отива много.
Трябва да тръгвам. Радвам се, че дойде.
Защо не ми каза, че майка ти е била певица? Това е супер!
Не знам... Било е много отдавна.
Искаш ли едно питие? Аз искам.
Май много бързаш да се прибереш у дома.
Освен ако вие с Пърслейн вече не ме искате.
Най-накрая разбра! Каква е присъдата?
Бъбречна инфекция. Дадоха ми лекарство.
Казаха, че не трябва да пия.
А пръстът ти?
Гъбички. Лепнал съм гъбоци.
Имаш късмет, ще се оправиш.
Естествено. Но какво щеше да стане, ако нямаше да се оправя?
Какво искаш да кажеш?
Видях те с Пърслейн в нощта на Коледа.
Спиш ли с нея, Лоусън? - Как можа да си го помислиш!
Защото тя става все по-хубава от ден на ден.
Защото е млада жена, пада си по теб, а знаем колко е приятно това.
Тя е дете, Боби. - Тя е на 18.
Жена ми беше на 18, когато се запознахме.
Беше любов и то пръв поглед.
Нищо не е станало. Онази нощ беше особена.
Тя беше малко уплашена. Бе самотна и й беше студено.
Май не е била само тя самотна.
Просто помни, че е дъщеря на Лорейн.
Ревнуваш ли? - И още как!
Мамка му! Аз не струвам толкова.
В никакъв случай!
Зимата никога не се чувства у дома си в Ню Орлиънс.
Нежелан гост, който идва, за да ни напомни какво имаме.
И си тръгва навреме, за да забравим всичко.
Пролет е! И ние още сме тук.
Ей, Лоусън! Хайде да вземем бутилка вино
и да отидем пак на реката. Какво ще кажеш?
Как се казваше дащното момиче, което се къпеше съвсем голо?
Не помня. Сега е силно религиозна.
Дали и в рая ще живеем заедно?
Ако случайно отидем в рая, значи всички ще са там
и ще имам голям избор от развратни старци.
Байрон, Сад, Хемингуей...
Аз съм по-забавен от всички.
Сигурно. Наистина вярвам, че Пърси може да вземе стипендия.
Забрави за това! Ще отиде в някое лъскаво училище,
след като я научихме на всичко, а ние тук ще погрозняваме.
Всяка пролет може да ни е последна. Искам да отида на реката!
Защо си такъв драматичен дъртак?
"Искам да вдишам всеки ден.
Щастието компенсира със сила продължителността, която му липсва."
Робърт Фрост.
Знаеш, че ще й липсваме, ако замине.
Ако замине, това ще е краят. Искам да отида на реката!
А на мен ми трябва тишина. Имам да правя толкова неща.
Трябва да напиша разказ, а нямам представа за какво.
Ще се издъня. - Познавам те, ще се справиш!
Довиждане.
Здрасти, мила.
Чакам те цял ден.
Какво правиш тук, Лий?
Миришеш хубаво. Няма ли да ме поканиш?
Карах цяла нощ. И ти купих това.
Това място прилича но твой дом. Женските списания, които четеш.
Вече не ги чета, нямам време.
Какво работиш сега? Сервитьорка ли си?
Не, в един бар... Не е твоя работа!
Сигурно се оправяш добре.
Не плащаш наем, а това място е доста по-добро от караваната.
Какво искаш, Лий? - Как какво?
Дойдох да видя дали приятелите на Лорейн не те тормозят.
За какво говориш? - Онези типове, с които живееш.
Откъде знаеш с кого живея?
Някакъв адвокат ти изпрати писмо. - И ти го отвори, естествено.
Годината им вече изтича.
А аз се постарах да се променя. И ти толкова ми липсваш!
От първи юли къщата е само моя.
Да, знам. Ти не знаеше ли? Господи!
Ония боклуци са те излъгали. - Не са боклуци! Те са ми...
Какви са ти? - Не им викай боклуци.
Сега съм добре, ходя на училище... - Значи си добре?
А когато живееше с мен беше кофти, така ли?
Предполагам, че сега имаш и истински мъже до себе си?
Мъже, които лъжат момичета, за да имат покрив над главата.
Върви по дяволите! - Или имате по-близки отношения?
Те са те използвали, Пърслейн! Както са използвали и Лорейн.
Махай се! - Добре бе!
Дойдох в тоя джендем, само за да те видя.
Ходиш на училище, а? Много смешно!
Искам да запомниш нещо, Пърслейн.
Плевелът винаги си остава плевел.
Колкото и красиво да изглежда. - Гениално, Лий! А сега се махай!
Махай се!
Какво става тук? Сигурно чисти.
Заключила е вратата.
Пърси, отвори, скъпа!
Пърси, ние сме!
Пърси, скъпа, отвори!
Пърси, вратата е заключена! - Казах ти, че ще стане така!
О, Господи! Как?
Да си вървим. Ще й трябва време.
Махайте се завинаги.
И никой не я е виждал от два дни? - Взе си два дни почивка.
Следата е изгубена.
Рей каза, че е идвала днес да използва телефона.
И не ни се е обадила? - Може би нарочно.
Ти май не ни оказваш много голяма подкрепа.
Живеете у нас, нали? Ако искате отидете другаде.
Мога да оправя нещата.
Утре тя ще отиде на училище. Ще навия будилника и ще стана.
Ще говоря с нея по пътя.
И ще изясним всичко.
Нямаме будилник.
Продава се.
Скъпа, ние... Чакахме те.
Какво ще кажеш? Любимите ти цветове.
Познай кой ни помогна? Рей, Айк и дори Ърл.
Сигурно сте й вдигнали цената. Благодаря.
Не знам защо трябва да си тръгваш.
С теб ще си останем приятели. Искам да се махна от тях.
Те не искаха да те наранят... - Започни кухнята, аз ще довърша.
"Скъпа моя Пърслейн, Вече се оправям и искам да те видя.
Времето тук сякаш не се движи,
но някак си успява да мине и имам много за разказване.
Пиша ти често, но нямам смелост да ти изпращам писмата.
Но искам да ги видиш, да чуеш нашата история.
Искам да опознаеш баща си. Аз съм виновна, че не се познавате.
Написах тази песен за вас двамата."
Сърцето ми е самотен ловец
Скъпа, къде да сложа чашите?
Какво има?
Как можеш да говориш само за нея и да не ми кажеш това?
Истина ли е?
"Песните ти докоснаха душата ми. Боби Лонг."
Винаги съм подозирал, но тя така и не ми каза.
Аз я обичах първи. Но Боби дойде и всичко се обърна.
Той беше още женен.
Не знаеше какво чувства тя.
Така се мъчеше да се изчисти.
А след като успя, се върна, за да направи концерт.
Този ли?
Датата съвпада.
Каза, че баба ти ще те доведе.
Тя така и не дойде. Той също не дойде.
Тя беше съкрушена от това, че не се появихте.
"На моя скъп Боби! Вече съм по-добре и ще ти изпея една нова песен.
Моля те, ела! Ще ти представя един човек, когото обичам."
За теб говори, скъпа.
За теб и Боби.
Аз...
Не мога да повярвам.
Защо пиеш тази гадост? Не знаеш ли, че ще те убие?
Не видя ли какво стана с Лорейн? Понякога направо ме побъркваш!
Живееш сякаш животът е книга, която ще напише някой друг.
Дори идиотите знаят, че в книгите е по-хубаво, отколкото в живота!
Продължавай да ни се караш, Пърси. Заслужихме си го.
Но след като свършиш искам да си поговорим като семейство.
Като семейство ли?
Като семейството, което ти съсипа? Такова семейство ли ще сме?
Защото според Лорейн ние наистина сме семейство.
Не можа ли да преброиш 9 месеца?
Досега не разбирах защо тя е искала да живея с вас, но...
Ти си мой баща.
Аз...
Обичаше ли я?
- Да, много! Но...
По-добре да не го знаехме!
Не, не си отивай, Пърси...
Не си отивай! - Късно е.
Не е късно. Сега имаш мен, скъпа.
Вече не си самичка.
Нека бъда до теб. Какво искаш да направя? Кажи ми.
Какво, скъпа? - Помниш ли за измислените спомени?
Да?
Най-жалкото беше, че измислях спомени и за себе си.
Знаеш как родителите имат спомени за децата си.
"Помниш ли колко сладка беше Сузи, когато казваше..."
Хората помнят какви ли не неща. И ти помниш нещо за децата си.
Да, така е.
Мислех си, че може би и аз
съм правила някакви сладки неща като малка, но...
Истината е, че не е имало кой да види и да запомни.
Аз бях там, скъпа! Бях там.
Там бях, миличка.
Не се задържах дълго, но бях там.
Ще ми разкажеш ли за нея? И най-дребните неща?
Да. - И за мен?
Защото сега наистина имам нужда да знам.
Не искам да продавам къщата. Обичам я, но ти бях ядосана.
Съжалявам!
Не си спомням как се връзваше. - Аз ще ти я вържа.
Мамка му! Кракът ти е син.
Тази обувка не ми стяга. Просто е изтръпнал.
Не искам да има причина дъщеря ми да се срамува от баща си.
Как изглеждам? - Страхотно! А аз?
Отлично. Косата ти е щръкнала.
Боже! Приличате на данъкоплатци. - Дали да не се преоблека.
Добре си! Вдигни си ципа. Хайде, ще закъснеем.
Готов ли си да видиш дипломирането на дъщеря ни?
Готов съм, сър.
Днес е ден, в който броим благословиите си.
Да... Да.
Тишина! Тишина, моля!
Бих искал да предложа тост.
За моята прекрасна дъщеря Пърслейн Хомини.
Тя е моето златно момиче.
Сесил спомена, че днес е ден, в който броим благословиите си.
Оглеждам се и виждам много хора, които са благословия за мен.
Благодаря на Господ, че ме дари с един забравен дар.
Любовта на едно дете, което през есента ще учи в колеж.
И то не някой селски колеж. Защото детето ми е по-умно от мен.
Това е съвсем сигурно.
Пърси, ти научи този стар глупак на някои неща за живота.
Както е казал Т.С. Елиът:
"Ние няма да спрем да търсим.
И в края на нашето търсене
ще разберем, че сме стигнали в началото.
И ще го открием по нов и непознат начин."
Ето на това ме научи ти.
И ще съм ти благодарен завинаги.
Ела да танцуваш със своя старец!
Изсвирете онази бавната, за която помолих.
"За риба сме. Чакаме те там"
За някои хора идва времето, в което няма път напред.
Време, в което съпругата и работата се сблъскват с желанията.
Желания, които са непознати и често пъти невидими.
Виж невидимото и пиши за него.
Така казваше Боби. Той живееше с невидимите хора.
Онези, които подминаваме всеки ден и в които понякога се превръщаме.
Онези от книгите, които живеят само в нечие съзнание.
Съдбата му бе да мине през живота, а не покрай него.
Той знаеше, че най-краткият път към рая е право през ада.
Но голямото му предимство бе неговият ум -
възвишен и осакатен от прекалено много истории
и пътя, по който бе избрал да поеме.
Трагедията на Боби Лонг бе в любовта му към всичко на света.
А за хората, които искат да вярват в справедливостта -
Боби Лонг получи справедливост чрез една песен.
"Любовна песен за Боби Лонг"
Животът ми бе епитаф и епитафът ми отдавна е готов.
Аз пиша на надгробния си камък и карам се с света с любов.
Робърт Фрост
Превод: Васил Кожухаров
Разпространява: ГАЛА ТИЙМ Ripped by Blink182